Okresná prokuratúra Bratislava III 
Vajnorská 47, 832 77 Bratislava 3 	

Sp. zn. : 1 Pv 28/15/1103	Bratislava III, 17.3.2015
EEČ : 2-10-106-2015

U Z N E S E N I E

Trestná vec:	obvinený XXXXX 
Prečin:	

Rozhodol: 	prokurátor Okresnej prokuratúry Bratislava III
Podľa § 214 odsek 1 Trestného poriadku postupujem vec trestného stíhania obvineného:
1.	XXXXX
	dátum narodenia: XXXXX
	miesto narodenia: XXXXX
	rodné priezvisko: XXXXX
	trvalé bydlisko: XXXXX
Okresnému riaditeľstvu PZ v Senci,

obvinený  v čase o 09.45 hod d¨ľa 04. 01. 2015 v OD Billa na Svätoplukovej ulici v  Senci odcudzil 1 ks zubn¨˛ kefku Sensodyne v hodnote 3,89Eura a to tak, že túto si vložil do vnútorného vrecka svojej bundy a takto s ¨ľou bez zaplatenia prešiel pokladničnou zónou, kde bola následne zadržaný pracovníkom SBS danej predajne, čím poškodenej spoločnosti XXXXX so sídlom XXXXX v Bratislave spôsobil škodu vo výške 3,89 Eura, s tým, že následne odcudzený tovar vrátil späť do predajne v zmysle čoho škoda bola bezprostredne po spáchaní skutku reparovaná, pričom skutku sa dopustil napriek skutočnosti, že mu d¨ľa 18.12.2014 bola OR PZ XXXXX,  OO PZ XXXXX uložená v blokovom konaní bloková pokuta, č. bloku : F00380820 na základe spáchania priestupku proti majetku podľa ustanovenia § 50 ods. 1 zákona č. 372/1990 Zb. o priestupkoch v znení neskorších právnych predpisov, 

pretože výsledky vyšetrovania preukazujú, že nejde o trestný čin, ale ide o skutok, ktorý by mohol byť priestupkom
Odôvodnenie:

	Poverený príslušník Okresného riaditeľstva Policajného zboru Senci, OO PZ Senec uznesením sp. zn.  ČVS : ORP-5/SC-SC-2015 zo d¨ľa 04. 01. 2015 začal podľa § 199 ods. 1 Trestného poriadku  trestné stíhanie pre prečin krádeže podľa § 212 ods. 2, písm. f) Trestného zákona na tom skutkovom základe, ako je uvedený v predmetnom uznesení a d¨ľa 05.01.2015 svojim uznesen¨Şm pre jeho sp¨˘chanie postupom podľa § 206 ods. 1 Trestného poriadku vzniesol obvinenie XXXXX. 

Uznesenie o vznesení obvinenia bolo obvinenému doručené d¨ľa 02.02.2015, v rovnaký de¨ľ bol obvinený aj vypočutý v procesnom postavení obvineného, pričom tento si proti uzneseniu o vznesení obvinenia sťažnosť nepodal a ku spáchaniu trestnej činnosti, ktorá mu je kladená za vinu sa v plnom rozsahu priznal. 

Okrem priznania obvineného je skutkový stav dôkazne preukázaný tiež výsluchom zástupcu poškodenej spoločnosti XXXXX, svedka XXXXX, úradným záznamom hliadky OO PZ Senec o ostatným, na vec sa vzťahujúcim spisovým materiálom. 

Z listinného dôkazu – záznamu o uložení blokovej pokuty sp. zn. DU-1993/SC-OPP2-14 vyplýva, že obvinený XXXXX sa d¨ľa 23.11.2014 dopustil priestupku proti majetku podľa § 50 ods. 1 zákona č. 372/1990 Zb. o priestupkoch v znení neskorších právnych predpisov, a to na tom skutkovom základe, že d¨ľa 18.12.2014 v predajni XXXXX na XXXXX odcudzil 1 ks bravčové karé bez kosti, ktoré si choval do vrecka bundy a s ktorým následne prešiel bez zaplatenia pokladničnou zónou, kde bol zadržaný pracovníkom SBS danej predajne, na čo bola na miesto privolaní hliadka OO PZ Senec, ktorá XXXXX uložila v blokovom konaní pokutu vo výške 20,- Eur, číslo bloku F00380820, ktorú tento na mieste zaplatil. 

Trestným činom je v zmysle ustanovenia § 8 Trestného zákona protiprávny čin, ktorého znaky sú uvedené v Trestnom zákone. Z uvedeného ustanovenia vyplýva, že o trestný čin sa jedná iba vtedy, ak sú súčasne splnené všetky jeho obligatórne (povinné) podmienky, ktorými sú protiprávnosť a formálne znaky, t.j. znaky niektorej skutkovej podstaty trestného činu uvedenej v osobitnej časti Trestného zákona. Ak splnenie ktoréhokoľvek z obligatórnych znakov skutkovej podstaty absentuje, nemôže sa jednať o trestný čin, avšak nemožno vylúčiť, že sa jedná o iné protispoločenské, a v prípade právom upraveného vzťahu, i protiprávne konanie, spravidla však menšej závažnosti (priestupok, iný správny delikt), na základe čoho štát, zastúpený zákonodarcom nepovažuje za správne a ani potrebné takého konanie postihovať metódami a prostriedkami trestnej represie, ktoré sú v každom právnom štáte tzv. ultima ratio t.j. krajnými prostriedkami postihu protiprávneho konania najhrubšieho charakteru, pri ktorých ostatné metódy odstránenia protispoločenského a protiprávneho konania spravidla zlyhávajú a ktoré zárove¨ľ ochra¨ľuj¨˛ tak¨¦ vzťahy, na ktorých ochrane má záujem celá spoločnosť. 

Protiprávnosťou činu rozumieme prejav vôle, ktorým subjekt porušuje  príkazy a zákazy ustanovené platným právom. V trestnom práve sa za protiprávne konanie považuje protispoločenské správanie, ktorého znaky sú vymedzené v Trestnom zákone ako trestné činy. 

Znak protiprávnosti je tiež typovým znakom trestného činu. Protiprávnosť sa vyvodzuje z právneho poriadku ako celku, spravidla sa však vyvodzuje z porušenia mimotrestných noriem. Protiprávnym v zmysle trestnoprávnej úpravy sa stáva konanie, ktoré zákon označuje za trestný čin, indikátorom protiprávnosti je v tomto zmysle teda výlučne Trestný zákon, a to napriek skutočnosti, že protiprávnosť nie je expresiss verbis vyjadrená v skutkových podstatách jednotlivých trestných činoch upravených v osobitnej časti Trestného zákona. 
Prečinu krádeže podľa § 212 odsek 2 písmeno f) Trestného zákona sa dopustí ten, kto si prisvojí cudziu vec tým, že sa jej zmocni a bol za obdobný čin v predchádzajúcich dvanástich mesiacoch postihnutý.
Podľa § 128 odsek 5 Trestného zákona, postihnutým za obdobný čin sa na účely tohto zákona rozumie ten, komu bola za obdobný čin uložená sankcia alebo iné opatrenie za priestupok alebo iný obdobný delikt. To neplatí, ak je uložená sankcia alebo iné opatrenie zahladené.
Zákon o priestupkoch č. 372/1990 Zb. v znení neskorších predpisov nepozná inštitút zahladenia (priestupky proti majetku, za ktoré bola uložená sankcia - pokuta do výšky 331 EUR nemožno podľa platného právneho poriadku Slovenskej republiky zahladiť). Tento fakt, však nemôže byť vykladaný v neprospech obvineného. 

	V danom prípade je preto kľúčové posúdenie analógie v trestnom práve, resp. analógie práva ako celku. 

	Analógiu v práve možno vo všeobecnosti vymedziť tak, že ide o aplikáciu právnej normy, ktorá upravuje určitú situáciu, na situáciu skutkovo podobnú, ktorá však právom upravená nie je. V každom prípade je však analogická aplikácia práva prípustná len vtedy, pokiaľ nemožno obvyklým právnym výkladom dôjsť k prijateľnému riešeniu. Analógia býva preto niekedy chápaná aj ako argument logického výkladu práva (argumentum per analogiam). Použitie analógie súvisí s problémom tzv. medzier v práve, teda oblastí spoločenských vzťahov, ktoré právne upravené nie sú a v súvislosti s nimi je riešená otázka, či to znamená, že sú z dosahu práva úplne vylúčené, alebo či je daná potreba túto medzeru v danom konkrétnom prípade vyplniť. Avšak pri analógii nejde len o nejakú podobnosť zákona a daného prípadu, ale ide o to, že dôvod, ktorý zákonodarcu viedol k určitej právnej úprave, je rovnaký aj u nastoleného, v zákone vyslovene neriešeného, prípadu.

V systéme práva sú prípustné dva typy analógie, a to analógia práva (analogia iuris) a analógia zákona (analogia legis). 

Pri použití analógii zákona (analogia legis) ide o analogické použitie toho istého zákona pri riešení určitého prípadu, ktorý výslovne upravený v rámci toho istého právneho predpisu upravený nie je. To znamená, že za pomoci analógie zákona sa na určitý prípad aplikuje práva norma (konkrétne ustanovenie zákona), ktoré síce tento posudzovaný prípad výslovne nerieši (neupravuje), ale táto právna úprava je tomuto prípadu obsahovo najbližšia (najpriliehavejšia). Inými slovami povedané, ide o použitie jedného a toho istého ustanovenia zákona na dve právne situácie, ktoré síce nie sú totožné, ale vykazujú niektoré spoločné znaky. 

Na strane druhej, právna teória pozná aj analógiu práva (analógia iuris), podľa ktorej pokiaľ pri riešení určitého prípadu neexistuje ani podobná právna norma v rámci jedného predpisu, postupuje orgán aplikácie práva podľa právneho poriadku ako celku, podľa všeobecných princípov, ktoré platia pre celý systém platného práva, prípadne podľa princípov daného alebo príbuzného odvetvia práva. Prihliada pritom na zmysel, či účel zákona (ratio legis). Pre úplnosť k veci je nevyhnutné zdôrazniť, že analógia v trestnom práve v hmotnom ako celok (teda analogia legis aj analogia iuris), je v neprospech páchateľa (in malem partem) neprípustná. To znamená, že za žiadnych okolností nemožno najmä rozširovať trestnú zodpovednosť páchateľa činu za pomoci analógie, čo by bolo predovšetkým v rozpore so základnou zásadou trestného práva nullum crimen sine lege, nulla poena sine lege. Rovnako nie je možné použiť analógiou v neprospech páchateľa v otázkach druhu, výšky a podmienok ukladania trestu a ochranných opatrení. V opačnom smere (teda v prospech páchateľa – in bonam partem) je však analógia v trestnom práve hmotnom prípustná. Rovnako je potrebné konštatovať, že analógia v trestnom práve procesnom v zásade prípustná je. 

 Z pohľadu právnej úpravy a systematiky obsiahnutej v Trestnom zákone  je zrejmé, že inštitút zahladenia upravuje v ustanoveniach § 92, § 93 a § 121. Podľa § 93 odsek 1 Trestného zákona ak bolo odsúdenie zahľadené, hľadí sa na páchateľa, ako keby nebol odsúdený. Podľa § 92 odsek 2 Trestného zákona, ak ide o odsúdenie na tresty uvedené v § 32 písmená b) až l), k zahladeniu dochádza ich vykonaním. 

Medzi týmito trestami sú aj pe¨ľažný trest (písmeno d/), trest prepadnutia veci (písmeno f/) a trest zákazu činnosti (písmeno g/), teda tresty, ktorých charakter je obdobný so sankciami, ktoré možno uložiť za priestupok podľa zákona o priestupkoch.

Použitím analógie práva, teda analógie Trestného zákona k zákonu o priestupkoch   možno v nastolenej trestnej veci obvineného dospieť k záveru, že zaplatením (vykonaním) sankcie za priestupok, došlo zárove¨ľ aj k jeho zahladeniu (ˇě92 odsek 2 Trestn¨¦ho z¨˘kona).  Rovnaký pr¨˘vny z¨˘ver bol opakovane vyjadrený aj v rozhodovacej činnosti Najvyššieho súdu SR (spisové značky 8SŽ/18/2011, 8SŽ/22/2011, 8SŽ/23/2011, 8SŽ/24/2011 z 24.11.2011, 5Sžf/1/2013 zo dna 30.1.2014). 

Z tohto dôvodu aktuálne posudzovaný skutok, pre ktorý je ako obvinený stíhaný XXXXX nemôže byť ďalej po právnej stránke kvalifikovaný ako prečin krádeže podľa § 212 odsek 2 písmeno f) Trestného zákona, pretože na predchádzajúce postihnutie za obdobný čin (priestupok proti majetku) nemožno v súlade s citovaným ustanovením § 128 odsek 5 Trestného zákona prihliadať. Táto nesprávna právna kvalifikácia skutku, pre ktorého spáchanie je je obvinený stíhaný bude potrebné (z dôvodu absencie zákonného znaku – objektívnej stránky skutkovej podstaty prečinu krádeže podľa § 212 odsek 2 písmeno f) Trestného zákona  spočívajúceho v predchádzajúcom postihnutí za priestupok v čase najneskôr 12 mesiacov pred spáchaním skutku) v ďalšom konaní treba posudzovať už iba ako (kvázi prvé) spáchania priestupku proti majetku podľa ustanovenia § 50 ods. 1 zákona č. 372/1990 Zb. o priestupkoch v znení neskorších právnych predpisov a nie ako trestný čin.

Vzhľadom k tomu, že uvedené konanie, ak by bolo príslušným orgánom posúdené ako  priestupok nie je, s ohľadom na ustanovenie § 20 zákona o priestupkoch  premlčané, bolo potrebné rozhodnúť tak, ako je uvedené vo výrokovej časti tohto uznesenia.

Poučenie:
Proti tomuto uzneseniu je prípustná sťažnosť, ktorú možno podať u prokurátora okresnej prokuratúry do troch dní od oznámenia uznesenia. Sťažnosť má odkladný účinok. (§ 185 a nasl. Tr. por.)

JUDr. Lukáš Hanniker
prokurátor