Okresná prokuratúra Košice II 
Mojmírova 5, 040 46 Košice 1

Sp. zn. : 3 Pv 798/13/8803	Košice II, 28.5.2015
EEČ : 2-64-184-2015

U Z N E S E N I E

Trestná vec:	obvinený XXXXX 
Zločin:	Sprenevera podľa § 213 odsek 1, odsek 3 Trestného zákona číslo 300/2005 Zbierky zákonov v znení zákona číslo 1/2014 Zbierky zákonov

Rozhodol: 	prokurátorka Okresnej prokuratúry Košice II
Podľa § 215 odsek 1 písmeno b Trestného poriadku zastavujem trestné stíhanie obvineného:
1.	XXXXX
	dátum narodenia: XXXXX
	miesto narodenia: XXXXX
	trvalé bydlisko: XXXXX
   V trestnej veci vedenej pre zločin sprenevery podľa §213 ods.1, ods. 3 Trestného zákona, , ktorého sa dopustil XXXXX na tom skutkovom základe, že
- ako osoba konajúca za spoločnosť XXXXX XXXXX, so sídlom XXXXX, ul. XXXXX, IČO: XXXXX, uzatvoril dňa 14.01.2013 so spoločnosťou XXXXX, XXXXX, XXXXX, IČO: XXXXX Rámcovú zmluvu č. XXXXX o dodávkach tovaru, ktorá obsahovala dojednanie o výhrade vlastníckeho práva podľa článku II. bod 5 predmetnej zmluvy, teda bolo dohodnuté, že vlastnícke právo k dodanému tovaru prechádza na kupujúceho až po úplnom zaplatení kúpnej ceny, pričom kupujúci s uvedeným súhlasil,  následne odoberal v mesiacoch 01/2013-05/2013 rôzny stavebný tovar v celkovej hodnote 38.609,17,-€ od poškodenej spoločnosti, pričom predmetný odobratý tovar nebol následne uhradený po lehote splatnosti kúpnej ceny, predmetný tovar nebol vrátený poškodenej spoločnosti, a to ani po výzvach poškodenej spoločnosti, pričom z tejto sumy uhradil v priebehu mesiaca apríl 2013 sumu vo výške 10.775,096,-€ a zvyšnú sumu vyplývajúcu z neuhradených faktúr vo výške 27.834,08,-€ uhradil až dňa 03.02.2014, čím  poškodenej spoločnosti XXXXX, XXXXX, XXXXX, IČO: XXXXX spôsobil škodu vo výške 27.834,08,-€, 

lebo  tento skutok nie je trestným činom a nie je dôvod na postúpenie veci

Odôvodnenie:
   Uznesením vyšetrovateľa OR PZ, OKP v Košiciach pod ČVS: ORP -1899/7-OEK-KE-2013 zo dňa 29.11.2013 bolo začaté trestné stíhanie podľa § 199 ods. 1 Tr. por. a následne dňa 03.04.2014 vznesené obvinenie podľa § 206 ods. 1 Tr. por. XXXXX  pre zločin  sprenevery podľa § 213 ods. 1, ods. 3 Tr. zákona na tom skutkovom základe, ako je uvedené vo výrokovej časti tohto uznesenia. 

   Vyšetrovateľ dňa 21.05.2015 predložil na tunajšiu prokuratúru vyšetrovací spis spolu s návrhom na podanie obžaloby obvineného pre vyššie uvedený zločin. Preskúmaním predmetného návrhu ako aj predloženého vyšetrovacieho spisu som sa s takýmto postupom a názorom vyšetrovateľa nestotožnila. Som toho názoru, že v danom prípade neboli nielenže dostatočne splnené podmienky ale navyše, že na postup podľa § 209 ods.1 Tr. por., nie sú dané ani žiadne relevantné dôvody.  Po preskúmaní predloženého spisového materiálu som dospela k záveru, že v danom prípade neboli naplnené všetky pojmové znaky skutkovej podstaty zločinu sprenevery, ako po stránke objektívnej, tak ani  po stránke subjektívnej. 

   Vyšetrovateľ v predmetnej veci vykonal rozsiahle dokazovanie výsluchom obvineného, výsluchom viacerých svedkov a zabezpečením listinných dôkazov. 

  Z obsahu vyšetrovacieho spisu som zistila nasledovný skutkovo - právny stav: 

  Obvinený XXXXX vo svojej výpovedi dňa 07.05.2014 využil svoje právo v zmysle § 34 Tr. por. a k osobe a ku skutku nevypovedal. 
  Svedok - poškodený XXXXX vo svojej výpovedi uviedol, že pri podpise Rámcovej kúpnej zmluvy dňa 14.01.2013 bol obvinený poučený o výhrade vlastníckeho práva k tovaru zakotveného v zmluvných podmienkach. Na základe tejto zmluvy obvinený ako konateľ spol. XXXXX kupoval rôzny stavebný materiál na konkrétnu stavbu a to Kunsthalle v Košiciach v celkovej sume 38.609,176,-€. V niekoľkých splátkach uhradil sumu 10.775,096,-€, hoci faktúry za tovar boli splatné v lehote 60 dní. Zvyšnú časť neuhradil. Keďže obvinený zákazku realizoval v subdodávke pre spoločnosť Dúha a.s. Prešov, oslovili túto spoločnosť na odkúpenie pohľadávok voči spol. XXXXX, avšak spoločnosť Dúha a.s. nemala voči obvinenému nezaplatené pohľadávky. Dňa 03.02.2014 uhradil obvinený vkladom na ich účet dlžnú sumu vo výške 27.834,08,-€ za neuhradené faktúry.
   Svedok XXXXX ako konateľ spoločnosti Dúha a.s. Prešov vo svojej výpovedi uviedol, že ich spoločnosť spolupracovala so spoločnosťou obvineného na zákazke na budove Kunsthalle v Košiciach, pričom oni si splnili záväzky voči spoločnosti XXXXX včas a v celej sume.
   Svedok XXXXX ako zamestnec spol. XXXXX  vo svojej výpovedi potvrdil, že stavebný materiál zakúpený od spol. XXXXX bol zabudovaný na stavbe Kunsthalle v Košiciach.

   Vzhľadom na takto zistený skutkový stav, berúc do úvahy aj ďalšie listinné dôkazy v spise obsiahnuté rámcová kúpna zmluva, faktúry, dodacie listy, výpisy z bankových účtov, jednotlivé dohody  ako aj ďalšie písomnosti, možno konštatovať, že zo strany obvineného XXXXX jeho konaním ako osoby oprávnenej konať za spol. XXXXX XXXXX nedošlo v danom prípade k protiprávnemu konaniu, ktoré by bolo možné kvalifikovať ako trestný čin. Som toho názoru, že v danej veci výrazne absentujú  základné a obligatórne pojmové znaky skutkovej podstaty trestného činu sprenevery podľa § 213 ods. 1,3  Tr. zákona, ako stránke objektívnej,  tak aj po stránke subjektívnej. 

   Podľa § 125 ods. 1 Trestného zákona škodou malou sa rozumie škoda prevyšujúca sumu 266 eur. Škodou väčšou sa rozumie suma dosahujúca najmenej desaťnásobok takej sumy. Značnou škodou sa rozumie suma dosahujúca najmenej stonásobok takej sumy. Škodou veľkého rozsahu sa rozumie suma dosahujúca najmenej päťstonásobok takej sumy. Tieto hľadiská sa použijú rovnako na určenie výšky prospechu, hodnoty veci a rozsahu činu.

   Podľa § 130 ods. 3 Trestného zákona sa zverenou vecou na účely tohto zákona rozumie vec vo vlastníctve inej osoby, ktorú má páchateľ na základe zmluvy v oprávnenom užívaní alebo z dôvodov plnenia určitých úloh podľa dispozície jej vlastníka v držbe so záväzkom použiť ju len na dohodnutý účel alebo za dohodnutých podmienok ju vlastníkovi vrátiť.

  Podľa § 130 ods. 4 Trestného zákona prisvojením veci sa na účely tohto zákona rozumie odňatie veci z dispozície vlastníka alebo inej osoby, ktorá ju má oprávnene, bez súhlasu, s úmyslom s ňou nakladať ako s vlastnou vecou.

  Podľa § 213 ods. 1 Trestného zákona sa trestného činu sprenevery dopustí ten, kto si prisvojí cudziu vec, ktorá mu bola zverená, a spôsobí tak na cudzom majetku škodu malú.

  Podľa § 213 ods. 3 Trestného zákona odňatím slobody na tri roky až desať rokov sa páchateľ potrestá, ak spácha čin uvedený v odseku 1 a spôsobí ním značnú škodu.

  Podľa § 443 ods. 1 a ods. 2 Obchodného zákonníka kupujúci nadobúda vlastnícke právo k tovaru, len čo je mu dodaný tovar odovzdaný alebo pred odovzdaním nadobúda kupujúci vlastnícke právo k prepravovanému tovaru, keď získa oprávnenie nakladať so zásielkou.

   Podľa § 445 Obchodného zákonníka strany si môžu písomne dohodnúť, že kupujúci nadobudne vlastnícke právo k tovaru neskôr, než je ustanovené v § 443. Ak z obsahu tejto výhrady vlastníckeho práva nevyplýva niečo iné, predpokladá sa, že kupujúci má nadobudnúť vlastnícke právo až úplným zaplatením kúpnej ceny.
 
  Podľa § 446 Obchodného zákonníka kupujúci nadobúda vlastnícke právo aj v prípade, keď predávajúci nie je vlastníkom predávaného tovaru, ibaže v čase, keď kupujúci mal vlastnícke právo nadobudnúť, vedel, že predávajúci nie je vlastníkom a že nie je ani oprávnený s tovarom nakladať za účelom jeho predaja.

   Objektom skutkovej podstaty trestného činu sprenevery uvedeného v § 213 Trestného zákona je vlastnícke právo k veci. Predmetom útoku je cudzia vec, ktorá bola páchateľovi zverená. Zverenou vecou sa rozumie vec vo vlastníctve inej osoby, ktorú má páchateľ na základe zmluvy v oprávnenom užívaní alebo z dôvodov plnenia určitých úloh podľa dispozície jej vlastníka v držbe so záväzkom použiť ju len na dohodnutý účel alebo podľa dohodnutých podmienok ju vlastníkovi vrátiť. Podľa ustanovenia § 130 ods. 3 Trestného zákona je vec zverená páchateľovi, ak je mu odovzdaná do držby s tým, aby s vecou nakladal určitým spôsobom. Medzi takúto vec sa zaraďuje aj vec predaná s výhradou vlastníctva.

   Pre naplnenie objektívnej stránky sa vyžaduje, aby páchateľ, ktorému bola vec odovzdaná do držby nakladal s vecou v rozpore s účelom zmluvy na základe ktorej mu bola vec zverená. Pre spáchanie trestného činu sprenevery sa preto vyžaduje, aby vec vlastníka, alebo inej oprávnenej osoby, bola páchateľovi zverená na základe zmluvy alebo iného právneho úkonu, a tento s ňou nakladal v rozpore s účelom, na ktorý mu bola cudzia vec daná do opatrovania alebo do dispozície, a to spôsobom, ktorý marí základný účel zverenia.

   Subjektom tohto trestného činu môže byť iba osoba, ktorej bola predmetná vec zverená. 

   Na naplnenie subjektívnej stránky trestného činu sprenevery sa vyžaduje úmyselné zavinenie.

   Výhrada vlastníckeho práva k tovaru teda predstavuje jeden z možných prostriedkov zabezpečenia práva predávajúceho na zaplatenie kúpnej ceny za dodaný tovar. V prípade, ak kupujúci nezaplatí kúpnu cenu alebo zaplatí len čiastočne, má predávajúci na jej základe právo požadovať vydanie predaného tovaru od kupujúceho, ako aj od tretích osôb.	

   Z na vec sa vzťahujúceho spisového materiálu vyplýva, že obvinený, ako konateľ stavebnej firmy, uzatvoril dňa 14.01.2013 s poškodeným zmluvu. Táto obsahovala v článku II bod 5 aj dojednanie o výhrade vlastníckeho práva, pričom medzi zmluvnými stranami bolo dohodnuté, že vlastnícke právo k dodanému tovaru, prechádza na spoločnosť obvineného až po jeho úplnom zaplatení. Zmluvné strany sa ďalej zaviazali zaplatiť poškodenému kúpnu cenu na základe vystavenej faktúry v 60 - dňovej lehote splatnosti. Obvinený, na základe tejto zmluvy, v období od januára 2013 do mája 2013 odoberali od poškodeného rôzny stavebný materiál. Následne na to, prostredníctvom spol. Dúha a.s. Prešov, vykonávali práce na stavbe Kunsthalle Košice, kde predmetný tovar použili, čím logicky zamedzili možnosti jeho vrátenia poškodenému. Obvinený si neplnil povinnosti vyplývajúce mu zo zmluvy, dodaný stavebný materiál nevrátil a ani zaň nezaplatil požadovanú kúpnu cenu v celej sume. Obvinený nikdy nespochybnil nároky poškodeného a preto dňa 03.02.2014 uhradil obvinený vkladom na účet poškodenej spoločnosti dlžnú sumu vo výške 27.834,08,-€ za neuhradené faktúry.
  Skutočnosť, že konaním obvineného aj reálne došlo k prisvojeniu si týchto vecí,  však vykonaním ďalších dôkazov preukázaná nebola. Je nutné uviesť že takto koncipované dôkazné prostriedky sami o sebe a bez existencie ďalších relevantnejších či už priamych, prípadne iných nepriamych dôkazov sú na preukázanie takejto trestnej činnosti nedostatočné, nakoľko relevantne nepreukazujú, že zverený tovar prípadne eventuálne utŕžené finančné prostriedky za jeho predaj si obvinený aj skutočne privlastnil. Práve vo vzťahu k samotnému  prisvojeniu, ako obligatórnej  náležitosti posudzovaného skutku, poukazujúc aj na rozhodnutie NSSR č. R 40/1998 a Rč 42/2001 je nutné zdôrazniť, že od samotného prevzatia tovaru až do zistenia nezaplatenia faktúr, nebol ani dostatočne preukázaný  úmysel obvineného, že so zverenými vecami nakladal ako s vecami vlastnými.

   Z vyššie citovaných ustanovení Obchodného zákonníka vyplýva, že zmluvné strany - podnikatelia, si môžu dohodnúť v zmluve aj neskorší okamih prechodu vlastníckeho práva k tovaru, teda až po odovzdaní tovaru kupujúcemu. Vo výhrade sa spravidla uvádza presný okamih nadobudnutia vlastníckeho práva, ktorý je neskorší ako okamih odovzdania tovaru (napríklad splatenie kúpnej ceny v určitej, spravidla v plnej výške). Ak z obsahu tejto výhrady vlastníckeho práva nevyplýva niečo iné, predpokladá sa, že kupujúci má nadobudnúť vlastnícke právo až úplným zaplatením kúpnej ceny. Pri využití výhrady vlastníckeho práva, ktorá musí byť dojednaná písomne, ostáva vlastníkom, spravidla až do úplného zaplatenia kúpnej ceny, dodávateľ tovaru. Z ustanovenia § 445 Obchodného zákonníka a ani z toho, čo bolo medzi zmluvnými stranami v zmluve dojednané, nevyplýva pre obvinených výslovný zákaz tovar ďalej predať resp. ho použiť na účel, pre ktorý bol vyrobený. S vyššie uvedeným korešponduje aj ustanovenie § 446 Obchodného zákonníka, ktoré pripúšťa nadobudnutie vlastníckeho práva aj od nevlastníka, nakoľko stanovuje, že tretia osoba môže nadobudnúť vlastnícke právo aj v prípade, keď predávajúci nie je vlastníkom predávaného tovaru, ibaže v čase, keď tretia osoba mala vlastnícke právo nadobudnúť, vedela alebo vedieť mala a mohla, že predávajúci nie je vlastníkom a že nie je ani oprávnený s tovarom nakladať za účelom jeho ďalšieho predaja. Z vyššie uvedeného teda jednoznačne vyplýva, že obvinený, ako konateľ spoločnosti zaoberajúcej sa okrem iných aj podnikateľskou činnosťou súvisiacou s dodávkami a montážou stavebného materiálu, ktorý mu bol za účelom jeho ďalšieho predaja resp. montáže zverený na základe zmluvy, aj keď v jej rámci bola dojednaná výhrada vlastníckeho práva podľa § 445 Obchodného zákonníka, nekonal proti účelu zverenia. Pre riešenie otázky, či obvinený spáchal trestný čin sprenevery má zásadný význam tá skutočnosť, že obvinený neboli výslovne v nakladaní s tovarom, ktorý na podklade zmluvy a následných objednávok prevzal, vo svojich obchodných aktivitách poškodeným nijako obmedzený. Mohol preto v rámci svojich obchodných zámerov s tovarom obchodovať a ďalším osobám prevzatý tovar predať alebo ho použiť na účel, pre ktorý bol vyrobený, aj keď v spornom čase nebol vo vlastníctve jeho spoločnosti. Z logiky veci a povahy prevádzaného tovaru jednoznačne vyplýva, že poškodená spoločnosť obvinenému predala svoj tovar práve za účelom jeho ďalšieho použitia, aj keď táto okolnosť priamo z obsahu zmluvy nevyplýva. Skutočnosť, že obvinený už od počiatku mienil prevzatý tovar využiť v prospech podnikateľskej činnosti spoločnosti, bola poškodenému známa už v dobe, kedy bola zmluva dojednaná a samotná okolnosť, že tovar pred uhradením jeho ceny použil, a preto ho nebol schopný v nepoškodenom stave vrátiť poškodenému späť, nemôže tak isto sama o sebe viesť k záveru o jeho trestnej zodpovednosti a rovnako nie je možné ani v tejto skutočnosti vidieť naplnenie znakov trestného činu sprenevery.

   Vo vzťahu k trestnému činu sprenevery treba uviesť, že vo všeobecnosti je možné pojem obmedzenia dispozičného práva kupujúceho s vecou, ktorá na základe výhrady vlastníckeho práva neprešla do jeho vlastníctva, chápať tak, že kupujúci, ktorý od predávajúceho preberá tovar, tento tovar nemôže predtým, než zaplatí kúpnu cenu, predať ani  inak použiť. Tento široký výklad však prichádza do úvahy len vtedy, keď v rámci dohodnutej výhrady vlastníctva bola takto stanovená požiadavka konkrétne vyslovená. Pokiaľ tomu tak nie je a výhrada vlastníctva je dohodnutá len v jej všeobecnej forme, je nutné ďalej skúmať, v akom rozsahu a za akých okolností bolo v rámci výhrady vlastníctva dispozičné právo kupujúceho s vecou fakticky obmedzené. Nemožno totiž práve pri tovare slúžiacom na ďalšie spracovanie prehliadať skutočnosť, že výhrada vlastníckeho práva slúžiaceho ako zabezpečovací nástroj, je pri tovare ďalej spracovávanom, veľmi problematická, a to práve s ohľadom  na to, že pri tovare, ktorý bol zakúpený za týmto účelom, sa predpokladá práve jeho následné použitie vrátane rizík, ktoré z takéhoto obchodného vzťahu vyplývajú. V tejto súvislosti poukazujem na skutočnosť, že vo výhrade vlastníckeho práva tak ako je štylizovaná v článku II bod 5 zmluvy nie sú konkretizované žiadne obmedzenia dispozičného práva kupujúceho s tovarom a zároveň na skutočnosť, že poškodený už v čase podpisu zmluvy vedel, že obvinený od počiatku mieni prevzatý tovar využiť v prospech podnikateľskej činnosti spoločnosti.

   Základným účelom trestného práva je ochrana významných spoločenských vzťahov a oprávnených záujmov fyzických a právnických osôb pred trestnými činmi, zároveň však trestné právo možno považovať za prostriedok poslednej inštancie a využitie trestnoprávnej ochrany prichádza do úvahy až vtedy, ak na ochranu práv a záujmov jednotlivca alebo spoločnosti nestačia prostriedky iných odvetví právneho poriadku Slovenskej republiky. V právnom štáte je neprípustné, aby prostriedky trestnej represie slúžili k uspokojovaniu subjektívnych práv súkromnoprávnej povahy, pokiaľ pri tom nie sú splnené všetky predpoklady vzniku trestnoprávnej zodpovednosti, resp. ak nie sú tieto predpoklady úplne a bez akýchkoľvek pochybností zistené.
Vzhľadom na  uvedené som preto toho názoru, že v danej veci sa výlučne jedná o obchodno právny spor, kde represívna funkcia trestného práva ( pre porušenie a nedodržanie zmluvného záväzku) nielenže nemá opodstatnenie ale navyše je v zmysle ustálenej súdnej praxe a Ústav SR nepoužiteľná. 

   Záverom možno iba uviesť, že v prípade nastavenia akejkoľvek kúpnej zmluvy zo strany predávajúceho v otázkach súvisiacich s výhradou vlastníctva tak, že by bol kupujúci oprávnený prevzatý tovar, slúžiaci na ďalšie využitie, v podstate iba v rámci svojich možností skladovať s vedomím, že v prípade jeho akéhokoľvek použitia by sa dopustil úmyselného trestného činu sprenevery, tento tovar by nepreberal a zároveň kúpnu cenu splácal na základe faktúr, ale by za tovar radšej zaplatil v hotovosti priamo pri jeho prevzatí.

   V súvislosti so samotným prisvojením si cudzej veci záverom poukazujem aj na jednotlivé výpisy z bankových účtov Tatra banky, a.s. za rozhodné obdobie, majiteľom ktorých bola spol. XXXXX, z obsahu ktorých rovnako nevyplynul žiadny konkrétny dôkaz, že obvinený ktorý mal dispozičné právo k tomuto účtu vykonal také prinajmenšom spochybniteľné bankové operácie, ktoré by dokazovanú skutočnosť aspoň čiastočne deklarovali.  
 
  Podľa § 215 ods. 1 písm. b) Trestného poriadku, prokurátor zastaví  trestné stíhanie ak, nie je tento skutok trestným činom a nie je dôvod na postúpenie veci.

   Vzhľadom na takto zistený skutkový stav som toho názoru, že zo strany obvineného XXXXX nebola naplnená skutková podstata zločinu sprenevery spôsobom, kladeným mu za vinu a keďže taktiež nie je dôvod na postúpenie veci na prejednanie priestupku príslušnému úradu, bolo potrebné rozhodnúť tak, ako je to uvedené v výroku  tohto uznesenia.

Poučenie:
Proti tomuto uzneseniu je prípustná sťažnosť, ktorú možno podať u prokurátora okresnej prokuratúry do troch dní od oznámenia uznesenia. Sťažnosť má odkladný účinok.

JUDr. Gabriela Andrásiová
prokurátorka