GENERÁLNA PROKURATÚRA
SLOVENSKEJ REPUBLIKY

IV/1 Spr 390/17/1000
								Ústredná  evidencia  stanovísk
								Generálneho  prokurátora									Slovenskej republiky
							Por. č. 2/2018

S T A N O V I S KO
generálneho prokurátora Slovenskej republiky

zo 17. decembra  2018

k právnemu posúdeniu skutku ako trestného činu pri odcudzení peňaženky obsahujúcej aj platobný prostriedok bezhotovostného platobného styku (platobnú kartu), k použitiu ktorého nedošlo, a to ani v štádiu pokusu

	Podľa § 11 ods. 1 zákona č. 153/2001 Z. z. o prokuratúre v znení neskorších predpisov vydávam v záujme jednotného uplatňovania zákonov a ostatných všeobecne záväzných právnych predpisov na návrh Komisie pre vydávanie záväzných stanovísk

toto stanovisko

záväzné pre všetkých prokurátorov, právnych čakateľov prokuratúry a asistentov prokuratúry:

1.	Pre trestnosť konania páchateľa za prečin neoprávneného vyrobenia a používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty podľa       § 219 ods. 1 Trestného zákona nepostačuje samotné odcudzenie peňaženky alebo iných vecí obvykle slúžiacich na uloženie osobných vecí, finančných prostriedkov, dokladov alebo iných platobných prostriedkov, v ktorých sa nachádza platobná karta. 

2.	O trestný čin neoprávneného vyrobenia a používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty podľa § 219 ods. 1 Trestného zákona odcudzením peňaženky alebo iných vecí obvykle slúžiacich na uloženie osobných vecí, finančných prostriedkov, dokladov alebo iných platobných prostriedkov ide len vtedy, ak páchateľ konal v úmysle (dolus directus) alebo nepriamom úmysle (dolus eventualis) použiť v budúcnosti neoprávnene zaobstaranú kartu alebo ju na taký účel prechovávať.

3.	Úmysel páchateľa použiť neoprávnene obstaranú platobnú kartu možno odvodiť spravidla od predchádzajúcej vedomosti páchateľa o jej existencii v dispozícii poškodeného alebo od preukázania motívu páchateľa následne ju použiť ako pravú. Bude tomu tak aj vtedy, ak páchateľ platobnú kartu použije ako pravú alebo sa o to pokúsi.

                                              O d ô v o d n e n i e :

Aplikačný problém týkajúci sa právnej kvalifikácie skutku ako trestného činu pri odcudzení peňaženky obsahujúcej aj platobnú kartu, s ktorou nebol realizovaný výber, a to ani v štádiu pokusu, bol prvotne prezentovaný prezidentom Policajného zboru na pracovnej porade generálneho prokurátora Slovenskej republiky s krajskými prokurátormi v Bratislave dňa 7. septembra  2017, pričom dňa 5. októbra 2017 na pracovnej porade riaditeľky trestného odboru Generálnej prokuratúry Slovenskej republiky v Starej Lesnej bolo prokurátorom  trestného odboru Generálnej prokuratúry Slovenskej republiky k nemu prezentované stanovisko prokurátorov oddelenia majetkovej kriminality trestného odboru Generálnej prokuratúry Slovenskej republiky. Výsledkom následnej diskusie prítomných námestníkov krajských prokurátorov pre trestný úsek a okresných prokurátorov bolo zistenie nejednotnej aplikačnej praxe v rámci Slovenskej republiky, pričom zásadné odlišnosti boli zistené najmä na niektorých prokuratúrach v územnej pôsobnosti Krajskej prokuratúry v Nitre.

Prečinu neoprávneného vyrobenia a  používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty podľa § 219 ods. 1 Trestného zákona sa dopustí ten, kto neoprávnene vyrobí, pozmení, napodobní, falšuje alebo si obstará  platobný prostriedok, elektronické peniaze alebo inú platobnú kartu vrátane telefónnej karty alebo predmet spôsobilý plniť takú funkciu na účel použiť ho ako pravý alebo na taký účel ho prechováva, prepravuje, použije alebo poskytne inému.

Objektom trestného činu neoprávneného vyrobenia a používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty je vlastnícke právo, najmä výkon vlastníckeho práva slúžiaci na využívanie týchto platobných prostriedkov.

Objektívna stránka tohto trestného činu spočíva alternatívne v neoprávnenej výrobe, pozmeňovaní, napodobňovaní, falšovaní alebo obstaraní si platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty na účel použiť ho ako pravý alebo v neoprávnenom prechovávaní, prepravovaní, použití alebo poskytnutí inému takéhoto platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty na účel použiť ho ako pravý.

Z hľadiska následku ide o trestný čin ohrozovací, ktorý je dokonaný už samotným neoprávneným obstaraním elektronického platobného prostriedku, ktorým je aj platobná karta vydaná príslušnou bankou. Na dokonanie trestného činu sa nevyžaduje, aby páchateľ nakladal s peňažnými prostriedkami uloženými na účte, ku ktorému bola platobná karta zriadená. Obstaraním platobného prostriedku, elektronických peňazí, platobnej karty alebo predmetu spôsobilého plniť ich funkcie škoda nevzniká, táto vzniká až poruchovým trestným činom, ktorý páchateľ spácha s jej použitím.

Obligatórnym znakom subjektívnej stránky každého trestného činu je zavinenie, pričom Trestný zákon vychádza zo zásady dôsledného uplatňovania zodpovednosti za zavinenie.

Zavinenie je vnútorný psychický vzťah páchateľa k podstatným náležitostiam trestného činu, respektíve vnútorný psychický vzťah páchateľa k porušeniu alebo ohrozeniu záujmu chráneného Trestným zákonom vyvolanému spôsobom uvedeným v Trestnom zákone, pričom sa musí vzťahovať na všetky podstatné skutočnosti, ktoré sú znakom skutkovej podstaty trestného činu (R 17/2003).

Samotné zavinenie je vybudované na vedomostnej a vôľovej zložke. Vedomostná, čiže intelektuálna, rozumová, respektíve predstavová zložka spočíva v páchateľovom vnímaní predmetov a javov jeho zmyslovými orgánmi a v jeho predstavách o týchto predmetoch a javoch. Vôľová zložka zahŕňa chcenie alebo uzrozumenie, to znamená rozhodnutie konať určitým spôsobom so znalosťou podstaty veci. Ak totiž páchateľ rozhodujúce skutočnosti nechce a nie je s nimi ani uzrozumený, nemožno hovoriť o jeho vôli spáchať trestný čin.

Podľa toho, či vedomostná a vôľová zložka sú alebo nie sú dané, respektíve v akej miere existujú, rozlišujeme úmyselné zavinenie (priamy a nepriamy úmysel) a zavinenie z nedbanlivosti (vedomá a nevedomá nedbanlivosť).

Trestný zákon  teda  rozlišuje úmysel:
- priamy,  ak páchateľ chcel spôsobom uvedeným v Trestnom zákone  porušiť  alebo   ohroziť
  záujem chránený týmto zákonom [§ 15 písm. a) Trestného zákona], 
- nepriamy,  ak páchateľ vedel, že  svojím konaním môže spôsobiť  porušenie alebo ohrozenie
  záujmu chráneného Trestným zákonom, a  pre prípad,  že ich spôsobí, bol s tým uzrozumený
  [§ 15 písm. b) Trestného zákona].                .

Pri úmyselnom zavinení je zastúpená vedomostná zložka, ako aj vôľová zložka. Základný rozdiel medzi priamym a nepriamym úmyslom je v intenzite (kvantite) vôľovej zložky. Pri priamom úmysle je dôraz kladený na vôľovú zložku za súčasnej existencie vedomostnej  zložky. Pri nepriamom úmysle je vôľová zložka zoslabená. Ide najmä o prípady, keď páchateľ chcel spôsobiť určitý následok  uvedomujúc si, že popri ňom alebo namiesto neho môže spôsobiť iný trestnoprávne relevantný následok, s ktorým bol uzrozumený.

Subjektívna stránka prečinu neoprávneného vyrobenia a používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty podľa § 219 ods. 1 Trestného zákona   vyžaduje úmyselné zavinenie. 

Fakultatívnym znakom subjektívnej stránky je motív alebo  cieľ  páchateľa.

Motívom  trestného činu je vnútorný podnet, ktorý viedol páchateľa k rozhodnutiu spáchať  trestný  čin. Motív (pohnútka) je v niektorých skutkových podstatách výslovne uvedený, čím sa stáva ich obligatórnym znakom, a preto k trestnej zodpovednosti páchateľa sa potom vyžaduje, aby bol naplnený i tento znak skutkovej podstaty trestného činu. 

Takýmto  prečinom  je aj neoprávnené vyrobenie a používanie platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty podľa § 219 ods. 1 Trestného zákona, pri ktorom Trestný zákon okrem zavinenia vyžaduje aj tento zákonný znak skutkovej podstaty - účel spáchania činu, respektíve motív spáchania činu „na účel použiť ho ako pravý“. 

Podľa § 2 ods. 19 zákona č. 492/2009 Z. z. o platobných službách a o zmene a doplnení niektorých zákonov (ďalej len „zákon o platobných službách“) platobným prostriedkom sa rozumie personalizované zariadenie alebo súbor postupov dohodnutý medzi používateľom platobných služieb a poskytovateľom platobných služieb, ktoré  sa používajú na účely predkladania platobného príkazu, najmä platobná karta, internet banking alebo iné platobné aplikácie elektronického bankovníctva.

Podľa § 2 ods. 20 zákona o platobných službách platobnou kartou sa rozumie platobný prostriedok, ktorý umožňuje používateľovi platobných služieb prístup k finančným prostriedkom čerpaným do výšky limitu povoleného poskytovateľom platobných služieb.

Oprávneným držiteľom platobného prostriedku vrátane platobnej karty je každá fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorej bol vydaný  na používanie elektronický platobný prostriedok na základe uzatvorenej zmluvy o vydaní a používaní tohto elektronického platobného prostriedku.

Neoprávnené obstaranie platobného prostriedku vrátane platobnej karty je akékoľvek získanie platobného prostriedku bez právneho dôvodu, napríklad krádežou, podvodom alebo zatajením veci pri náleze.

Použitím sa rozumie napríklad výber peňažnej hotovosti z bankomatu, platba platobnou kartou a podobne.

Argumentácia menšinového právneho názoru prezentovaného prokurátormi organizačno-kontrolného oddelenia Generálnej prokuratúry Slovenskej republiky  a Krajskej prokuratúry v Nitre spočíva v tom, že z hľadiska subjektívnej stránky páchateľa nie je potrebné preukazovať priamy úmysel páchateľa odcudziť platobnú kartu. Podľa tohto názoru konanie smerujúce k odcudzeniu peňaženky alebo inej veci obvykle slúžiacej na  uloženie platobných kariet  postačuje k záveru, že páchateľ konal v nepriamom úmysle všetkých vecí sa zmocniť. Zmocnením sa cudzej veci, ako aj platobnej karty, ak sa táto v čase skutku  nachádzala medzi odcudzenými vecami,  vznikla  trestnoprávna zodpovednosť za všetky veci, ktoré sa v predmete krádeže  nachádzali, a preto bude konanie páchateľa v takom prípade automaticky právne kvalifikované aj ako prečin neoprávneného vyrobenia a používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty podľa § 219 ods. 1 Trestného zákona. 

Podľa ich názoru je v súčasnej dobe používanie bezhotovostného styku a  iných finančných služieb, ku ktorým je potrebné použiť platobnú kartu, natoľko rozšírené, že prevažná väčšina obyvateľov Slovenskej republiky aktívne využíva platobné karty  alebo iný predmet spôsobilý plniť funkciu platobného prostriedku. Z tohto dôvodu je podľa nich vysoko pravdepodobné, že v akejkoľvek peňaženke sa okrem finančnej hotovosti nachádza platobná karta, platobný prostriedok alebo iný predmet spôsobilý plniť funkciu platobného prostriedku.

Zároveň argumentujú tým, že už zo samotnej skutkovej podstaty prečinu kvalifikovaného podľa   § 219 ods. 1 Trestného zákona je zrejmé, že  z hľadiska následku ide o trestný čin ohrozovací, ktorý je dokonaný  samotným neoprávneným obstaraním elektronického platobného prostriedku, teda platobnej karty vydanej príslušnou bankou. 
  
Pri nepriamom úmysle podľa § 15 písm. b) Trestného poriadku  teda  páchateľ priamo nechcel spôsobom uvedeným v Trestnom zákone porušiť alebo ohroziť záujem chránený týmto zákonom, súčasne  však bol uzrozumený s  tým, že takéto porušenie alebo ohrozenie nastane. 

Vychádzajúc z uvedeného  nepovažujú za potrebné preukazovať, či páchateľ v čase páchania skutku mal vedomosť o prítomnosti platobnej karty v odcudzenej peňaženke. Odcudzením peňaženky páchateľ napĺňa zákonné znaky subjektívnej stránky vo forme nepriameho úmyslu podľa § 15 písm. b) Trestného zákona, nakoľko vedel, že svojím konaním môže porušenie záujmu chráneného Trestným zákonom ustanovením § 219 ods. 1 Trestného zákona spôsobiť, a pre prípad, že ho spôsobí, bol s tým uzrozumený, pretože si bol vedomý, že v peňaženke, ktorú odcudzil, sa môže nachádzať aj platobná karta a túto okrem finančnej hotovosti aj odcudzil.  Odcudzením peňaženky, v ktorej sa nachádza platobná karta, platobný prostriedok či iný predmet spôsobilý plniť funkciu platobného prostriedku, a to bez ohľadu na to, či takto získanú platobnú kartu, platobný prostriedok či iný predmet spôsobilý plniť funkciu platobného prostriedku páchateľ následne použil, naplnil zákonné znaky prečinu neoprávneného vyrobenia a používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty podľa  § 219 ods. 1 Trestného zákona. 

Títo prokurátori považujú právnu kvalifikáciu krádeže peňaženky, v ktorej sa nachádzala platobná karta, ktorá nebola páchateľom použitá, len ako priestupok podľa § 50 ods. 1 zákona SNR  č. 372/1990 Zb. o priestupkoch v znení neskorších predpisov alebo len ako prečin krádeže podľa § 212 ods. 1 alebo ods. 2 písm. c) Trestného zákona za rozpornú so zákonom a zjednocujúcim stanoviskom trestnoprávneho kolégia Najvyššieho súdu Slovenskej republiky (ďalej len „trestnoprávne kolégium“) R 14/2008  (sp. zn. Tpj 29/2007 z 20. mája 2008).
 
Trestnoprávne kolégium zaujalo k posudzovanej otázke stanovisko, že správnemu výkladu zákona zodpovedá právny názor vyslovený druhým senátom  Krajského súdu v Trenčíne,  ktoré bolo pod sp. zn. Tpj 29/2007  prijaté dňa 20. mája 2008  v nasledujúcom znení: 

I.	Trestný čin neoprávneného vyrobenia a používania elektronického platobného prostriedku a inej platobnej karty podľa § 249c ods. 1 Trestného zákona účinného do 31. decembra  2005 (od 1. januára  2006 ide o analogický trestný čin podľa  § 219 ods. 1 Trestného zákona v aktuálnom znení) je dokonaný samotným neoprávneným obstaraním tohto elektronického platobného prostriedku. Na dokonanie trestného činu sa nevyžaduje, aby páchateľ nakladal s peňažnými prostriedkami uloženými na účte, ku ktorému bola platobná karta zriadená.

II.	Neoprávnené obstaranie platobnej karty je akékoľvek získanie platobnej karty alebo predmetu spôsobilého plniť jej funkciu bez právneho dôvodu (napríklad krádežou, podvodom alebo zatajením veci). Ak páchateľ neoprávnene obstaranú platobnú kartu aj použije a spôsobí tým škodu malú alebo sa o to pokúsi, dopúšťa sa v jednočinnom súbehu trestného činu krádeže podľa § 247 ods. 1 Trestného zákona alebo pokusu trestného činu krádeže podľa § 8 ods. 1, § 247 ods. 1 Trestného zákona alebo iného majetkového trestného činu, napríklad trestného činu podvodu podľa § 250 ods. 1 Trestného zákona, respektíve jeho pokusu podľa § 8 ods.1, § 250 ods. 1 Trestného zákona (v znení účinnom do 31. decembra 2005).

Ďalej trestnoprávne kolégium uviedlo,  citujem:

„(...) pri trestnom čine neoprávneného vyrobenia a používania elektronického platobného prostriedku a inej platobnej karty podľa § 249c ods. 1 Trestného zákona účinného do 31. 12. 2005 je predmetom útoku samotná  platobná karta a nie peňažné prostriedky uložené na bankovom účte, ku ktorému bola platobná karta zriadená. Preto je tento trestný čin dokonaný už tým, že páchateľ má takú kartu neoprávnene vo svojej dispozícií. Na dokonanie trestného činu sa nevyžaduje, aby páchateľ nakladal s peňažnými prostriedkami uloženými na účte, ku ktorému bola karta zriadená. Ani následok tohto trestného činu nespočíva v spôsobení škody na týchto peňažných prostriedkoch, napríklad ich odčerpaním. Nevyžaduje sa ani úmysel páchateľa obohatiť seba alebo iného, alebo spôsobiť na cudzom majetku škodu.
Preto neoprávnené obstaranie platobnej karty je akékoľvek získanie platobnej karty alebo predmetu spôsobilého plniť jej funkciu bez právneho dôvodu (napr. krádežou, podvodom, alebo zatajením veci).“.

Zo stanoviska trestnoprávneho kolégia R 14/2008, na ktorého právne vety sa odvolávajú  uvedení prokurátori vo svojom právnom názore, vyplýva  jeho výlučná aplikácia len na objektívnu stránku trestného činu (prečinu) podľa § 219 ods. 1 Trestného zákona (predtým § 249c ods. 1 Trestného zákona účinného do 31. decembra 2005) a nie na subjektívnu stránku.

Z obsahu stanoviska trestnoprávneho kolégia jednoznačne vyplýva, že  trestnoprávne kolégium  riešilo  zásadne  odlišný právny problém, a to prípustnosť trestnoprávneho postihu len konaní smerujúcich k použitiu nepravých, rôznym spôsobom pozmenených, prípadne sfalšovaných platobných prostriedkov s cieľom použiť ich ako pravé, respektíve prípustnosť trestnoprávneho postihu aj konaní spočívajúcich v neoprávnenom obstaraní a následnom použití pravých platobných  elektronických prostriedkov. 

Je potrebné opätovne zdôrazniť, že okrem úmyselného zavinenia sa pri tomto trestnom čine obligatórne vyžaduje aj zákonný znak skutkovej podstaty trestného činu - účel spáchania činu, respektíve motív  spáchania činu „na účel použiť ho ako pravý“. Ak je účel, respektíve motív trestného činu  výslovne vyjadrený priamo v skutkovej podstate, musí byť dokazovanie vedené vždy aj vo vzťahu k nemu. Pokiaľ sa páchateľ dopustil konania uvedeného v § 219 ods. 1 Trestného zákona  bez tohto špecifického úmyslu, nemôže ísť o prečin podľa tohto ustanovenia, a to z dôvodu nedostatku subjektívnej stránky najmä vo vzťahu k motívu spáchania činu, t. j. k motívu použiť kartu ako pravú. Pri tomto prečine teda musí byť v procese dokazovania preukázané naplnenie jeho celej subjektívnej stránky na základe  zákonným spôsobom zisteného skutkového stavu. 

V procese dokazovania je nevyhnutné preto vždy dôsledne zisťovať skutočnosť, či páchateľ mal v momente neoprávneného zmocnenia sa peňaženky alebo inej veci obvykle slúžiacej aj na  uloženie  platobných prostriedkov  bezhotovostného platobného styku, v ktorej sa nachádzala platobná karta, vedomosť o skutočnosti, že sa v nej táto platobná karta nachádza. Takáto vedomosť môže  pritom byť výsledkom jednotlivej poznávacej činnosti, ako aj dlhodobejšie sa formujúcej overenej skúsenosti. Relevantnú vedomosť mohol páchateľ získať napríklad predchádzajúcim sledovaním poškodenej osoby, ktorá s platobnou kartou manipulovala, prípadne pohľadom do roztvorenej peňaženky, a to či už pred alebo po jej odcudzení, prípadne z osobného kontaktu s poškodeným, spoznajúc jeho osobné a majetkové pomery, návyky a bežné štandardy jeho správania, vrátane  finančnej gramotnosti a podobne.  Platobná karta sa v mnohých prípadoch dostane do dispozície páchateľa náhodne, spravidla ako skrytý obsah peňaženky alebo iných vecí, ktorých sa však páchateľ spravidla zmocňuje s úmyslom odcudziť najmä peniaze v hotovostnej forme. Častokrát je tomu tak, že páchateľ platobnú kartu získanú takýmto náhodným spôsobom nejakú dobu prechováva, pričom však nemá v úmysle ju niekedy v budúcnosti použiť a neskôr ju zahodí, prípadne ju ľahostajne bez akéhokoľvek záujmu o jej ďalší osud odloží. Len významne menšia časť takto získaných cudzích platobných kariet je obstaraná a prechovávaná so zámerom jej skutočného budúceho zištného použitia. Zároveň je potrebné v každej trestnej veci skúmať aj intelektuálnu stránku  páchateľa, jeho mentálne a sociálne zdatnosti a tieto po dôslednom  vyhodnotení  začleniť do jej celkového  kontextu. 

Bez zistenia a preukázania ďalších okolností smerujúcich k úmyslu páchateľa nie je možné samotné odcudzenie peňaženky alebo inej veci obvykle slúžiacej na uloženie platobných kariet, v ktorej sa nachádza platobná karta, posúdiť ako prečin neoprávneného vyrobenia a používania platobného prostriedku, elektronických peňazí alebo inej platobnej karty podľa § 219 Trestného zákona.

Vzhľadom na to, že v prípade trestného činu (prečinu) podľa § 219 Trestného zákona ide o úmyselný trestný čin (prečin), bez preukázania vedomostnej zložky páchateľa vo vzťahu k platobnej karte nachádzajúcej sa v odcudzenej peňaženke, respektíve v inej obdobnej veci nie je možné konanie páchateľa kvalifikovať pri splnení ostatných zákonných podmienok trestnosti inak ako len trestný čin (prečin) krádeže  podľa § 212 Trestného zákona. K naplneniu subjektívnej stránky trestného činu nestačí, že páchateľ len úmyselne konal (teda, že konal tak, ako konať chcel), ale je potrebné, aby úmyselne porušil alebo ohrozil záujem chránený Trestným zákonom spôsobom v tomto zákone uvedenom.

Zároveň je potrebné konštatovať, že každá jednotlivá trestná vec má výsostne individuálny charakter, a preto je nevyhnuté vždy dôsledne vyhodnotiť všetky konkrétne okolnosti a osobitosti skutku  významné na určenie jeho právnej kvalifikácie.  

 Záverom je taktiež potrebné uviesť, že za celým hmotnoprávnym aplikačným problémom bol zjavne na začiatku problém vecnej príslušnosti orgánov polície na vyšetrovanie toho ktorého trestného činu s tým, že pokiaľ by skutok nevykazoval zákonné znaky prečinu  podľa § 219 ods. 1 Trestného zákona, ale iba zákonné znaky prečinu  podľa    § 212 ods. 1, eventuálne § 212 ods. 2 písm. c) Trestného zákona, je na vykonanie úkonov skráteného vyšetrovania príslušný policajt uvedený v § 10 ods. 8 písm. c) až g) Trestného poriadku.

 Problémom sa však javí skutočnosť, keď skutkové zistenia bez realizácie výsluchu páchateľa nebudú krátko po spáchaní skutku alebo z trestného oznámenia poškodeného zrejmé, pričom súčasne nebudú naplnené zákonné znaky prečinu krádeže podľa § 212 ods. 1 Trestného zákona, eventuálne § 212 ods. 2 písm. c) Trestného zákona, a preto dôjde  „iba“ k objasňovaniu priestupku, v ktorého priebehu nebudú všetky relevantné okolnosti riadne preverené. Pokiaľ teda dôjde napríklad súčasne s krádežou peňaženky aj ku krádeži platobnej karty uschovanej v peňaženke, je  potrebné postupovať dôsledne podľa § 2 ods. 10 Trestného poriadku už v štádiu pred začatím trestného stíhania.

V tejto súvislosti opätovne vyvstáva otázka vecnej  príslušnosti policajta, nakoľko bude zrejmé, že nepôjde o  prečin podľa § 212 ods. 1, eventuálne § 212 ods. 2 písm. c) Trestného zákona, avšak súčasne nebude možné už v tomto štádiu trestného konania vyvrátiť podozrenie zo spáchania  prečinu  podľa § 219 Trestného zákona.

 Na základe vyššie uvedeného je možné prijať zjednocujúci záver, že v takom prípade nebude namieste určovať vecnú príslušnosť policajta uvedeného v § 10 ods. 8 písm. c) až g) Trestného poriadku, ale policajta uvedeného v § 10 ods. 8 písm. a) a b) Trestného poriadku, a to samozrejme, pri zachovaní individuálneho prístupu v každej jednotlivej trestnej veci.

Rovnako tomu tak bude aj v prípade, ak konanie podozrivého bude síce od začiatku možné právne posúdiť ako prečin krádeže podľa § 212 ods. 1, eventuálne § 212 ods. 2 písm. c) Trestného zákona, napríklad peňaženky, obsahom ktorej bola platobná karta, avšak, v prípade, ak karta ešte nebola použitá, dokazovanie bude nevyhnutné zamerať za účelom zistenia, či neprichádza do úvahy aj aplikácia § 219 Trestného poriadku. 
	
Toto stanovisko nadobúda záväznosť 1. januára 2019. Stanovisko je záväzné pre všetkých prokurátorov, právnych čakateľov prokuratúry a asistentov prokurátorov, ktorí budú podľa neho postupovať dovtedy, kým nebude prijatý iný právny názor alebo kým nedôjde k legislatívnej zmene, ktorá bude mať vplyv na obsah tohto stanoviska.

                                                                                       podpis

                           JUDr. Jaromír Č i ž n á r
              generálny prokurátor Slovenskej republiky